Omul a scris ultimii 5000 ani a istoriei cu sânge.
Cele mai mari reusite ale noastre demonstreazã ceva divin...
dar partea intunecatã a laturii umane...
ne dominã de la fratricidul lui Cain.
Filmul acesta aratã ororile luptei...
in care setea de sânge dominã rationamentul.
Atrocitãtile, nu numai cã-i biciuie pe rãzboinici...
ci si pe femeile si pe copiii nevinovati.
Si ceea ce e cel mai trist, e cã e adevãrat.
Am sã-ti povestesc o istorie realã intr-un limbaj pe intelesul tãu
Nu am sã folosesc cuvinte mari, cum ar face un profesor de istorie
Când mã uit afarã, vãd tara
tânãrã si frumoasã, durã si puternicã
Timp de 15.000 de ani am dansat in onoarea ei
Ne-am exprimat recunostinta si asta a fost numai inceputul
Aceasta era patria mea
Tânãrã si prosperã, liberã si infloritoare
Vezi marea ? Da, asta e patria mea
Maturã si fertilã in fiecare baltã si arbore, un miracol
Când in zorii zilei, mã urc pe colinã
Mã uit in jurul meu si simt cã mã invãluie.
Soldat albastru, nu vezi ca viata ta abia acum incepe.
Palpitã in venele noastre, ne dã de stire cã ne va ghida
Soldat albastru, soldat albastru.
Nu vezi cã e altã cale de a-ti exprima onoarea.
Da, asta e patria mea.
M-a crescut si m-a invãtat sã am incredere in ea.
Tara copacilor inalti si a porumbului.
O iubesc si invãt sã o apãr.
Soldat albastru.
Nu vezi cã e altã cale de a-ti exprima dragostea.
Pãlãrie nenorocitã.
Honus. Hei, Honus.
Ai vãzut tâtele astea ?
Ei bine ? Unde e femeia ?
Ce naiba e asta ? Cine a pus-o in cãrutã ?
Acum e in totalitate a ta, cãpitane.
Târfã.
Detasament, in miscare.
Uitã-te la ea.
Doi ani in mâinile acestor armãsari rosii. Numai când mã gândesc...
Câti i-au tras-o, deja mã incãlzesc.
Câteodatã vorbesti ca un pervers.
Nu e vina ei cã a fost sechestratã.
Dar nu m-ar deranja sã ii tin companie o noapte.
- Iti tii mâinile acasã in Fort Reunion. - De ce ?
O asteaptã. Logodnicul ei.
Springarn.
Trebuie sã protejãm flancurile.
Trebuie sã aperi flancurile.
- Ai de gând sã imi dai mie sfaturi ? - Eu ?
Eu numai plãtesc chenzinele. Eu te sfãtuiesc, soldat.
- Iti dau un ordin. - De ce iti e atât de fricã ?
- De tâlhari ? - De indienii Cheyenne.
Nu am mai auzit pânã acum de indieni care sã atace un plãtitor de chenzine.
- Nu au ce face cu banii. - Acoperiti flancurile.
Suntem suficient de departe.
De ce ai luat-o cu noi ?
Am stat aproape lângã ea. Aproape cã am reusit sã o vãd.
Era cât pe ce sã o apuc de una din gleznele alea fine.
- Jur. - Esti un bãgãcios.
Esti cel mai bun prieten al meu, dar tot esti un bãgãcios.
Pune-ne la adãpost.
Springarn, nenorocitule...
Pune-ne la adãpost si trage.
Femeia.
Asasin nenorocit...
Oamenii nostri ne vor salva. Incearcã sã-ti pãstrezi calmul.
Doamne, priveste asta.
Putem negocia cu ei.
Cu un steag alb. Ii vom face sã ne asculte.
Ãstia doi voiau numai sã omoare.
- Am sã vorbesc cu ei. - Intoarce-te.
Indianule, nu trage.
Foc.
Asta nu va mai dura mult.
Aici sus.
Haide.
Nu sta acolo, urcã odatã.
Doamne, asta e tot ?
Esti singurul care vine ? Urmeazã-mã.
Asteaptã.
Stai ghemuit.
Am rãmas fãrã cãrutã.
Vor iesi sã ne caute.
Nu, nu cred. Cel putin el nu.
- Cine ? - Lupul Pãtat.
Dacã incã nu stii, sunt indieni cheyenne.
De unde stii cã e Lupul Pãtat ?
- L-am vãzut. - Il cunosti ?
Il cunosc.
- Cum te cheamã ? - Honus Gant.
Eu sunt Cresta Marybelle Lee. Esti rãnit ?
- Esti rãnit ? - Nu. Sângele ãsta nu e de la mine.
Mai bine, pentru cã va dura pânã vom iesi de aici.
Obisnuiesc sã se distreze ore intregi cu corpurile.
- Ce faci ? - Imi dau jos lenjeria intimã.
De ce ?
Pentru cã e cald si imi provoacã mâncãrimi.
Mai bine sã ne facem comozi si sã ne relaxãm.
De-as mai avea pãlãria mea.
In legãturã cu Lupul Pãtat... Cum... ?
Am fost sotia lui.
Ia te uitã.
Ce faci ?
Nimic.
In curând se va intuneca, mai bine sã plecãm de aici.
Furi de la morti. Doamne, furi de la ei.
Nu e prea mult de furat.
Cu pesmetul ãsta vom avea de mâncare pentru câteva zile.
Ai gãsit tu ceva mai bun ?
Tu erai obiectivul. El pe tine te cautã.
- Ce spui ? - Lupul Pãtat voia sã te recupereze.
- Prostii. - Indienii cheyenne niciodatã...
Nu avea nicio legãturã cu mine.
Indienii cheyenne nu ar ataca niciodatã un plãtitor de salarii.
Te cautã pe tine.
Nu s-ar deranja niciodatã pentru atât. Mã supraevaluezi, soldat.
- Un cufãr cu aur valoreazã mai mult. - Aurul nu le foloseste la nimic.
Cu ce crezi cã au tras, atunci ?
Pustile costã bani. Dacã nu mã crezi, cautã cufãrul.
Alte intrebãri ?
Vreau sã spun ceva.
Mai târziu. Plecãm acum.
Pentru ei.
Cineva trebuie sã spunã ceva pentru ei.
Un fel de slujbã pentru morti ? Fã ce vrei, ce mai conteazã.
Trebuie sã spunem o rugãciune.
Cu sigurantã stii sute de rugãciuni.
Eu trebuia sã fiu aici.
Eu trebuia sã fiu alãturi de ei, cu compania mea.
De ce ? Cred cã ai avut mai mult noroc decât ceilalti.
Ei sunt acolo morti si tu incã mergi pe picioarele tale.
Sãlbatici insetati de sânge.
Bine, dã totul afarã. Poti striga si la lunã dacã vrei...
Dar asta nu ne va duce in Fort Reunion.
Spune ce ai de spus si plecam.
Nu e treaba ta sã rãspunzi.
Nu e treaba ta sã intrebi de ce.
Treaba ta e numai sã mori.
Cei sase sute s-au bãgat in Valea Mortii.
Au fost atacati din toate pãrtile.
Curajosii si-au continuat drumul.
Direct in ghearele mortii.
Direct in ghearele infernului, acolo s-au dus.
Si-au scos sãbiile.
Strãluceau in aer.
Au atacat un detasament, in timp ce toti se uitau si nu fãceau nimic.
Nu e treaba ta sã intrebi de ce.
Treaba ta e sã-ti indeplinesti misiunea si sã mori.
In Valea Mortii au intrat cei sase sute.
Dã-le jos.
Sosetele tale. De ce te mai chinui ?
- Ce se intâmplã ? - E noroi.
- Putinã mizerie. - Unde sunt bidoanele ?
Nu ai pretentia sã atingi ceva ce a fost furat de la morti, nu ?
- Poate vom aveam nevoie de ele. - In sfârsit spui ceva intelept.
Mai vrei putin noroi ?
Nu poti sã aranjezi rochia aia ?
Nu o poti inchide sau ceva asemãnãtor ?
In câteva zile am sã fiu mai slabã si ai sã vezi mai putin.
Oricum nu imi venea bine. Numai din cauza ei.
Din cauza femeii ãleia de la Snake Flats.
M-a dezbrãcat, m-a bãgat in baie si mi-a dat rochia asta.
Ai vãzut pãlãria mea ?
O chestie galbenã enormã care imi acoperea toatã fata.
Pãlãria mi-a plãcut. Imi pare rãu cã am pierdut-o.
- Pãcat. - Cum indrãznesti ?
Acum ce am spus ?
21 morti si tu esti indureratã pentru o pãlãrie galbenã.
O picãturã de apã intr-o mare.
Nu armata e victima unui masacru in tara asta nebunã.
Tara noastrã nu e nebunã, dra Lee.
Tâmpenii.
- Esti destul de indrãzneatã. - Dacã m-ai auzi vorbind in cheyenne.
Cât curaj. Sã vii aici sã omori un indian autentic.
Sã-ti construiesti fortãrete in tara altora.
Credeai cã vor sta cu mâinile in sân ?
Ai vãzut cum le-au zburat scalpurile.
Si de la cine au invãtat asta ? De la albi.
Si le taie mâinile si picioarele, si...
Stiu ce mai taie. Dar nu fac pungulite de tutun cu ele.
- Si voi soldatii ati inventat-o. - Minti.
Ai vãzut vreodatã o tabãrã dupã ce trece armata ?
Pe femei si ce au fãcut cu ele inainte sã fie asasinate ?
Copiii injunghiati cu baionetele ?
Cum mor, ca niste câini ?
- Eu da. - Minti.
Dormi.
Minti.
Am sã-ti vorbesc de pãlãria aia.
Semãna cu pãlãria pe care mi-a fãcut-o tata cadou...
Intr-o duminicã dimineata, acum multã vreme.
S-a pus in genunchi si m-a sãrutat, si apoi mi-a pus pãlãria asta pe cap.
- A fost ultima datã când mi-am vãzut tatãl. - A murit ?
Ce mi-as dori. M-a abandonat intr-un orfelinat din Canal Street.
Oricum, nimeni nu cere sã se nascã.
- Mã duc sã mã culc. - Bine. Si nu te gândi la mine.
Dra Lee, eu niciodatã...
Dacã in noaptea asta te incãlzesti, du-te si fã o baie in rau.
Asta e. Acolo.
E vechiul drum al lui Garvey.
- Si ce e cu el ? - Il vom urma.
De ce ?
Duce direct la Fortul Reunion. Sunt numai patru zile de mers.
Vom merge pe picioare in camp deschis...
Si ne vor ajunge strigãtele indienilor.
Ne vor lega de un copac si vor lãsa corbii sã ne scoatã ochii.
Poate nu ai observat, dra Cresta Lee, dar sunt un soldat.
Si am o mare experientã pe partea asta a tãrii.
Cine te tine in armatã ?
M-am inrolat pentru cã a fost dorinta tatãlui meu.
Dacã o iei pe drumul ãsta, atunci poate vine tatãl tãu sã te ingroape.
Tatãl meu e mort.
A murit anul trecut in Little Big Horn, l-au omorât indienii sioux.
Mã intreb dacã generalul ãsta Custer a urmat sfatul tatãlui tãu.
Eu oricum, nu am sã-l urmez pe al tãu.
Pãstreazã pusca si carnea. Eu vreau numai câtiva biscuiti.
Baftã, soldat.
Am sã spun in Fort cã nu a fost vina mea.
Soldat Gant.
Te-ai pierdut ?
Pur si simplu nu am putut sã o fac.
Sã te las singurã. Dacã ti se va intâmpla ceva, nu mi-as ierta-o niciodatã.
Cum i-as explica logodnicului tãu ?
Asa cã ai aflat.
Cum as putea sã-l privesc in ochi ?
Datoria unui soldat fatã de alt soldat. Si eu sã mã dau la fund.
- E o chestie de principiu. - E un porcãrie.
- Ia niste zmeurã. - Imi face rãu.
La naiba, altã parte sfâsiatã.
Si când esti cu el vorbesti la fel ?
Cu logodnicul tãu.
Ce drãgut cã ai mentionat, nu am avut o conversatie niciodatã.
El de fiecare datã pune mâna pe mine si eu il tin la distantã.
Din fericire am reusit sã mã descurc pânã a intrat in armatã.
Dar asta i-a dat lovitura de gratie. Sase luni fãrã femei.
A dat ordin sã vinã sã mã ia, pentru o nuntã militarã.
Si incã sunt pe drum.
- Crezi cã incã te mai asteaptã ? - Asta spunea in telegramã.
Da, dar felul in care o spui...
Se pare cã te cãsãtoresti cu el pentru bani.
Si asa e.
- Ai pierdut ceva ? - Soseta mea.
Asa faci economie de lesie, soldat.
- Am sã mã intorc. - Lasã.
Mã intorc imediat.
Nu am sã spun nimãnui cã uniforma ta nu e completã.
Mai sunt 150 kilometri si tu te gândesti sã te intorci.
E culmea, 21 soldati si am parte de unul ca tine.
Nu pune mâna. Pusca e sub haina ta si de acolo nu se misca.
- Indienii Cheyenne. - Sunt Kiowa.
Vor sã omoare, dar incet.
- De unde au iesit ? - Dintr-o sosetã nenorocitã.
- Trebuie sã facem ceva. - Poti fi spectator.
La ce te referi ?
Mã vor viola, soldat, si apoi ne vor omori pe amândoi.
- Am vãzut bine - L-am scuipat.
- Ce se intâmplã ? - L-am jignit.
Le-am spus cã sunt niste femei fricoase, cã le e fricã de tine...
Pentru ca tu esti inalt, puternic si curajos. Tu.
Nu o lua. Da-ti jos hainele.
Uitã-te bine. E de douã ori mai rapid ca tine...
In uniforma asta imputitã. Dã-o jos.
- Nu pot lupta in indispensabili. - Dã-i si pe aia jos.
Dacã nu, ai pierdut. Si viata mea e in joc. Dã-o jos.
- Nu pot. - Dã-o jos.
- Nu. - Nenorocitule.
Taci.
Omoarã-l.
Ai câstigat. Nu asteaptã altceva de la tine. Omoarã-l.
Ai câstigat.
Asteaptã-mã.
Asteaptã.
- Ce faci aici ? - Mor de frig.
- Nu poti dormi aici. - De ce nu ?
- Eu am fost aici inaintea ta. - Intoarce-te si inchide ochii.
Ne vom incãlzi imediat.
Ce faci, Honus ?
Nu pot.
- Ce nu poti sã faci ? - Nu pot.
Ce vrei sã faci atunci, Honus ?
Poftim, e a ta.
Dã-mi pusca, Honus.
- Pentru ce ? - Uite o caprã.
O caprã adevãratã.
Nu fii cãpos, dã-mi pusca.
Vreau mai intâi sã o vãd.
- Dã-mi-o. - Ai sã le sperii.
Nu ne pot auzi si tu de la distanta nu nimeresti.
- Am sã o nimeresc. - Vei da gres.
Au plecat.
Uite, soldat nenorocit. Au plecat.
Amator fãrã barbã.
Sper sã te ineci cu coacãzele alea, sã iti provoace stare de vomã.
Am nimerit-o in cap.
Esti cel mai bun.
La naiba, Honus, e mai tare ca talpa de pantof.
- Te rog, te-am rugat sã... - Bine, imi pare rãu...
- Nu cã as fi prefãcut, dar... - Nu, am sã imi masor cuvintele.
E timpul sã mergem sã dormim.
Ce prostie, tu acolo si eu aici.
Cred cã ai dreptate.
- Honus, esti bine ? Mã refer... - Stiu la ce te referi.
- Ei bine ? - Am sã supravietuiesc.
- Am sã incerc sã nu mã misc. - Asta ar ajuta.
Noaptea miroase a ploaie.
Dar nu e niciun nor.
- Somn usor, Honus. - Noapte bunã, dra Lee.
Taci.
- Focul de arma al unui alb. - De unde stii ?
E diferit de cel al unui indian.
Doamne.
Ne pare rãu cã v-am deranjat.
Sunt soldatul Honus Gant, cavaleria 11, Colorado.
Si tânãra aceasta e dra Cresta Lee din New York.
Incântat.
Incercam sã ajungem la Fort Reunion.
Compania mea a fost masacratã de cãtre indienii cheyenne.
Sunt niste demoni.
Insoteam un plãtitor...
Si dra Lee, trebuie sã se intâlneascã cu logodnicul ei.
Ce norocos.
Unde tineti armele ? Esti inarmat, nu ?
Ne-am pierdut pusca in inundatie.
Imi amintesc acum. Frumusetile astea douã era cât pe ce sã se inece.
Sunt in proprietatea lui Isaac Cumber de acum 16 ani.
- Incântat de cunostintã, dle Cumber. - Isaac Q.
A fost o glumã de-a tatãlui mei, cu initialã de Q inainte de Cumber.
Dar mie imi place cum sunã.
Frumoasã cãruta, cãlãtoresti cu stil.
Asa e. Am mâncare, ustensile si mantii...
Si pânza de bumbac pentru orice eventualitate.
Pentru indieni ?
Uite.
Uitã-te in ochii mei, soldat. Vei vedea cã sunt onest.
Mai onest ca pâinea.
Sunt sincer cu ei, adicã sã nu-i facã probleme lui Isaac Q.
- Si triburile inamice ? - Crezi cã fac comert cu ei ?
Sunt niste demoni.
Esti un pic palidã. Nu esti foarte vorbãreatã, nu ?
Un bãrbat preferã sã priveascã o femeie, in loc sã facã conversatie.
Si acum vãd mai mult la tine decât in 27 de ani la femeia mea.
Odihneascã-se in pace. Sufletul ei rece.
- Ceva de mâncare ne-ar prinde bine. - Mã gândeam eu.
- Am niste carne de iepure. - Ar fi foarte bine.
- Am nevoie de putinã pânza. - Serveste-te.
Nu ne-am mai intâlnit pânã acum ? Am senzatia cã da.
Cred cã nu.
In sac am o bucatã de sãpun. Vã puteti rãcori...
Sau ce aveti chef.
- Esti sigurã cã nu-l cunosti ? - Da.
- Aminteste-ti. - De ce ?
- E ceva ce nu se potriveste. - Ce ?
- Nu stiu. - Am sã aflu eu atunci.
Face comert in garnizoane.
Tipul ãsta de comercianti nu cautã aur pe teritoriile indienilor.
Poate cã vrea sã se imbogãteascã.
- Dar cred cã... - Te rog, lasã-l.
Acum nu. Avem mâncare si ceva sã ne incãlzim.
Poate te-a vãzut in tabãra lui Lup Pãtat.
Nu face comert cu triburi inamice. Sunt niste diavoli.
Sigur le vinde arme indienilor cheyenne.
Acolo e cãruta. Du-te si cautã.
Ce zici ?
Foarte frumos.
Esti un adevãrat seducãtor, Honus. Stii sã te porti cu femeile.
Poate le ascunde in altã parte.
Fã o baie.
Ascultã, omul ãsta livreazã arme in schimbul cufãrului nostru.
Dacã eu pot avea alt aspect, tu poti sã mirosi diferit.
Poate are un fund dublu. Am sã mã uit.
- Inainte sã se intoarcã. Dã-te la o parte. - Nu ai dreptul sã faci asta.
Dã-mi drumul. Nu o face.
Stiai de la inceput. Cãruta asta transportã arme.
- Si l-ai mai vãzut inainte pe omul ãsta. - De douã ori.
Când vindea arme.
Indienilor cheyenne.
Pentru a-i omori pe soldatii americani. Si nu ai fãcut nimic ?
Nu puteam sã fac nimic. Si acum nu vreau sã fac nimic.
- Nici pentru semenii tãi ? - Ii cunosc numai pe oamenii din New York.
- Pentru tara ta, atunci. - Tara asta e a indienilor.
De ce ai plecat de la indienii cheyenne ?
Chiar vrei sã stii ?
Pentru cã vorbesc, se imbrãcã si mãnâncã diferit.
Pentru cã nu sunt o cheyenne, soldat, si nu voi fi niciodatã.
Dar as prefera sã fiu o cheyenne...
In loc sã fiu un soldat las parte dintr-o armatã ucigasã.
Esti o trãdãtoare, dra Lee.
E bine de stiut.
Te-ai uitat bine ? Mã gândeam eu.
- Unde e ? - Am lovit-o cu patul pustii.
E acolo. Nu iti face griji, isi va reveni imediat.
Muscã-le.
Foloseste-ti dintii.
Care e problema ?
Ce faci ?
- Nu se intâmplã nimic. Continuã. - Esti bine ?
Muscã.
Uite. Un miracol al naturii.
Ca si cum as putea atinge miracolul vietii.
Mi se rupe inima.
Larvã. Iti spun cã esti o larvã.
O larvã.
Creatura cea mai micã a Creatorului. Si ce e cel mai rãu ?
Tu, eu, el ? Sã nu crezi.
Un lucru e sigur. In putin timp vei fi cu amantul tãu.
Sigur cã Lupul Pãtat e nerãbdãtor sã te vadã.
Ne vei lãsa sã murim de foame_
Stiu ca ii va placea sa puna mâna pe astea.
Ce zici de o bucatã de carne, drã ?
Sigur e vreun animal prin preajmã.
Dacã incã vrei sã spui prostii, spune acum.
Repede, vino.
Aproape cã nu mai am saliva sã musc.
Asa, bine.
Se dezleaga, pot sa simt. Un pic mai tare.
Trage. Bine.
Se desfac. Trage. Incã putin. Sunt liberã, Honus.
Dã-mi picioarele, soldat.
Am sã-ti desfac picioarele, atât. Si apoi plecãm.
- Si armele ? - Le lãsãm aici.
Stii la ce vor fi folosite.
In felul ãsta indienii cheyenne pot supravietui.
Nimeni nu vrea sã-i omoare. Primesc pãmânturi pentru a trãi in pace.
- Dã-mi drumul. - Mâinile nu. Numai picioarele.
El are singura sa. Vom cãlãri fãrã sa.
Ce faci ?
Ce vrei, o medalie ?
Ia calul.
- Urcã, poti sã o faci. - Pleacã.
Urcã, imbecilule.
Trebuie sã continuãm.
Ne urmãreste.
Suportã, la naiba.
Intoarce-te, nu pleca.
Asteaptã.
La naiba, inchide gura.
Cum iti e piciorul ?
Incã il pot misca.
Ai avut noroc cã glontul a trecut prin el.
Mã doare capul.
Mãnâncã un pic din asta, te vei simti mai bine.
- E bun. Ce e ? - Mai ia.
Ti-am pus rãdãcini pisate pe ranã.
Asta va scoate veninul. Am invãtat de la indieni.
Esti surprins ca sãlbaticii stiu ceva despre medicinã ?
Sincer, da.
- Arãti bine, Honus. - Si tu.
Eu ?
Mai ia.
- Incã nu mi-ai spus ce e. - Hocheeka.
Sarpe.
- Sarpe. - Trebuie sã-l gãtesti bine.
Bãnuiesc cã da.
Arãti mai bine ca niciodatã.
Esti luminoasã si frumoasã.
Ca un ingeras.
Ce crezi cã faci ?
Ce era in sarpele ãla ?
Nu e sarpele.
Sigur cã vei face iar febrã.
Dar sunt o trãdãtoare, iti amintesti ?
Stiu.
- Si nu incetez sã vorbesc urât. - Asa e.
Atunci cum poti spune...
Mai bine tac.
Prefer sã te tin in brate, Cresta Marybelle Lee.
Nu o face.
Te rog, nu o face.
Numai dacã instinctele tale sunt bune.
Soldãtelule.
- Honus, vorbesc serios. - Si eu vorbesc serios.
M-am gândit. Am sã continui.
Singurã cãlãtoresc mai repede si pot trimite pe cineva...
Cu mâncare adevãratã, un cal si sosete curate.
Ne vom intoarce impreunã.
Suntem aici, Honus, nu intelegi ?
Suntem aici, nu in altã parte.
In altã parte, nu existã cuvântul "noi".
Când ne vom intoarce, nu va mai fi un "noi".
Scuzati-mã cã vã intrerup, dar sunt Cresta Marybelle Lee si...
Nu pot sã cred.
Am nevoie de doi soldati, care e problema ?
Nu se poate, dra Lee. E imposibil.
Nu va mai rezistã nici douã sãptãmâni.
Atunci poate am sã pot trimite ajutoare.
Nu te deranja, idiotule. Dã-mi un cal, atunci mã duc eu.
Locul ãsta e plin de indieni, nu am sã-ti permit sã te duci singurã.
Cum naiba crezi cã am ajuns pânã aici ?
Mã lasi un pic cu dra Lee ?
Mi se pare o idee bunã, fã-o sã inteleagã.
Scuzati-mã.
Când vãd tineretul din ziua de azi, comportamentul lui...
Mã intreb ce se va alege de tara asta nenorocitã.
Ne vom cãsãtori, nu ? Atunci vom putea sta un pic impreunã.
Abia ne-am salutat.
Nu trebuie sã juri...
- Eu ? - Trimite pe cineva dupã Honus.
- Pentru moment nu. - De ce nu ?
Din cauza indienilor cheyenne. Si tu ar trebui sã apreciezi.
- Nu ii vei gãsi niciodatã. - Stim unde sunt.
- Unde ? - Un pic cãtre vest...
Aproape de trecãtoarea Twin Rock cãtre Julesberg.
- Esti sigur ? - Bineinteles.
Mâine vom fi aproape de tabãra lor.
Sincer imi lipseste ceva acum, Johnny.
De multã vreme.
Dar acum suntem impreunã.
De douã zile nu am mai mâncat nimic...
Si mi-e atât de foame, cã nu mai stiu ce mai vorbesc.
- Ti-e foame ? - Si dacã am merge sã mâncãm ceva...
In ierburile alea mari de acolo ?
Bineinteles. Vin imediat.
Unde te duci, dna ?
E totul in regulã, e logodnicul meu.
Intipãriti-vã in minte, atrocitãtile...
Acestor barbari.
Omoruri, violente, torturi.
Când vã gânditi la camarazii vostri, invinsi si mãcelãriti...
Ne intrebam: noi o sã le arãtãm milã ?
Asta ne asteaptã.
Comandante Phelps, ocupã-te.
Ai aflat ceva de logodnica ta ?
Mi-e teamã cã e complet indrãgostitã de soldatul Gant.
Pãcat. Am sã mã asez in cãrutã, mã doare spatele.
Ar putea fi cei trei care acoperã flancul, dar vãd trei.
Dã-mi asta.
Omul ãla se indrepta cãtre pasul Leaver.
Nu e un cal al cavaleriei.
Fac parte din corpul 11 al voluntarilor din Colorado.
Noi suntem.
Soldatul Honus Gant la ordin.
Canoanele,
Multi soldati si arme.
Trebuie sã plecãm.
Nu vrem rãzboi.
Poporul tãu mi-a dat un steag si o medalie de prietenie.
Nu am incredere in ei.
Ii vor distruge pe oamenii nostri.
- Vom lupta. - Eu spun: pace.
Nu porti colierul pe care ti l-am daruit ca dovadã a iubirii mele.
L-ai dat altcuiva ?
Da, si trebuie sã mã duc la el acum.
Dacã mã lasi sã vorbesc cu ea...
Poate il poate convinge pe Lupul Pãtat sã se predea.
I-am distrus armele, nu ne pot invinge.
Nu are niciun sens.
Nu stiu ce relatie ai avut cu femeia aia...
Dar oamenii mei vor deschide focul la rãsãrit.
21 din camarazii tãi omorâti, tãiati in bucãti.
- Stiu. - Vor plãti pentru asta.
- Meritã toate astea ? - Poti sã pleci.
Pregãtiti totul pentru a deschide focul.
Nu se vede nimic ciudat.
Deschidem focul la sapte jumate, sase tunuri pe razã.
Stiu cã e pe aici, McNair.
Oricum ar fi, e vorba de o femeie albã. Dar nu putem face nimic.
- Pot sã am incredere in tine ? - Am sã-mi fac datoria, dle.
Dã ordinul, locotenente.
Vin cãtre noi.
E Lupul Pãtat. Are un steag alb.
- Asa e. - Prostii.
- Uitã-te. - Am spus sã dai ordinul.
Dã ordinul.
- Deschideti focul. - Sunteti gata ?
Deschideti focul.
Toate diviziile, urcati un grad. Trageti.
- Acum suntem la o distantã bunã. - Opreste.
Dã-te de lângã canon.
- Aresteazã-l pe omul ãsta. - Nu.
E o femeie albã acolo.
Uite.
Dupã ei. Prinde porcii ãstia imputiti.
Scoateti sãbiile.
La atac.
Soldati, adunati-vã dupã steag.
Formati douã coloane, la dreapta si la stânga.
Atacati in acelasi timp, tu din stânga, eu de la dreapta.
Artileria sã inceteze focul.
Vom ataca tabãra din partea dreaptã.
Inainte.
In miscare.
La atac.
- Esti bine, colonele ? - Da.
Incendiazã-i pe parazitii ãstia.
Scoate-o de acolo pe femeia albã.
Am sã-l eliberez pe diavolul ãsta mic.
- Fii blestemat. - Ce faci ?
- De ce ? De ce ? - Taci.
E o nebunie.
Iti amintesti vreo rugã, soldat ?
Vreun poem frumos ?
Spune ceva frumos.
Vreau sã imi exprim in fata tuturor, atât a ofiterilor cât si a soldatilor...
admiratia mea profundã...
cordialitatea si recunostinta mea pentru treabã bunã pe care am fãcut-o.
Am reusit...
Sã facem o altã parte a Americii un loc decent de locuit.
Indienii nu vor uita niciodatã aceastã lectie pe care le-am dat-o.
Si asta nu e tot. Tot restul vietii...
Vã veti simti mândri când se va vorbi de ziua asta.
Atunci veti spune: Da, dle, eu am fost la Iverson.
Voluntari din Colorado, rupeti rândurile.
Pe 29 noiembrie 1864...
o unitate a cavaleriei de peste 700 oameni...
a atacat o tabãrã pacifica de cheyenne in Sand Creek, Colorado.
Indienii au ridicat steagul american si steagul alb.
Chiar si asa, cavaleria a atacat.
Au omorât 500 indieni, mai ales femei si copii.
Au luat cu ei peste o sutã de cozi, au mutilat corpuri...
Si au violat un numãr mare de femei.
Nelson Miles, seful Statului Major, a descris masacrul dupã cum urmeazã:
Probabil crima cea mai ingrozitoare si mai nedreaptã...
din istoria Americii.
Traducerea: medeea
Adaptarea Bubuloimare